BASERT PÅ EDWARD ST AUBYNS BØKER
- De sørgende ankommer, sir. - Bra. La oss begynne.
Jeg vil at du...
...skal drepe meg.
- Hallo, det er opplysningen. - Jeg vil nå en organisasjon.
Den heter Voluntary Euthanasia Society.
Beklager, du må snakke høyere.
Voluntary Euthanasia Society.
Beklager, vi kan ikke hjelpe.
Vi er en kampanjegruppe som vil endre loven.
Men "frivillig eutanasi" høres jo så håpefullt ut.
Opplysningen.
Jeg vil ha et internasjonalt nummer. I Sveits. Dignitas.
Hva slags organisasjon er det? Hva driver den med?
De... jeg skal stave det for deg.
Selvmord stammer fra en sykdom, depresjon, og det bør vi behandle.
Hun kan ikke røre seg, snakke eller kontrollere seg selv.
Depresjon er ingen sykdom, det er en rasjonell respons.
Ærlig talt, munterhet er vanskeligere å forklare.
Vi gir deprimerte personer antidepressiva.
Hun tar dem! De gir henne en entusiastisk forakt for livet.
Det var da hun ba meg drepe henne.
Det er et privilegium å jobbe med døende.
Hun skal ikke begynne å jobbe med døende.
Er det ditt privilegium?
Da er jeg mer opptatt av hennes livskvalitet.
Jeg vil ha Sveits.
Det er det vi undersøker.
Dr. Fenelon er her. Husker du familielegen vår?
Hallo, Eleanor.
Jeg skal ta en titt på deg og stille noen spørsmål.
Vær så snill, ikke fortell ham...
...at moren min var hertuginne.
Jeg sier ikke et ord.
"Jeg kan knapt røre meg, er sengeliggende og inkontinent."
"Jeg har uavbrutte kvaler over min egen ubrukelighet."
"Det er ingen utsikter til bedring, og jeg kjenner evnene svikte meg."
"Jeg tenker ikke på døden med frykt, men med lengsel."
"Hjelp meg å flykte fra min eksistens' daglige tortur."
"Med vennlig hilsen."
Synes du det er riktig?
- Er det en riktig beskrivelse? - Ja.
Vil du signere?
Signere.
Takk for at du gjorde dette.
Det er egentlig ikke ditt ansvar lenger.
Bare hyggelig.
Endelig foreldreløs! Jeg drømte alltid om det.
Etter all denne tiden føler jeg meg komplett.
- Jeg håper ikke det er talen din. - Vel, talen min...
- Den er trykket i programmet. - Jeg vet det.
- Jeg kan ikke gjøre det. - Jeg ville ikke spurt.
Har du skrevet en, altså?
Jeg tenkte å improvisere og snakke fra hjertet.
Er det en god idé?
Med hjertet mitt? De løper nok ut i panikk.
Overrasket over å se meg?
Jeg har begynt å luske rundt begravelser.
Det må man i min alder.
Man kan ikke sitte hjemme -
- og flire av tabbene til enfoldige begravelsestalere.
Nei! Man må feire livet! "Der vandret skoletøyta heden!"
"De sa han hadde en god krig, men jeg vet bedre!"
Jeg sier selvsagt ikke at det ikke er svært bevegende.
Tynt oppmøte.
Er det de religiøse vennene til moren din?
Hva slags farge er det? Aubergine?
Unnskyld meg, Nicholas...
Ikke vær bitter over pengene.
Et par venner av meg som rotet til slike ting, -
- døde på avdelinger i offentlig helsevesen.
Jeg må si jeg ble imponert -
- av omsorgsevnen til den primært utenlandske staben.
Hva gjør man med penger -
- utover å bruke dem eller være bitter for å ikke ha?
Det jeg prøver å si er vel: Vær bitter over pengene.
Nå har det jo gått seks generasjoner -
- der hver eneste arving har drevet dank.
Det må være spennende for deg, -
- etter slik langvarig mangel på konkurranse...
- ...å bli satt i sving! - Ha det, Nicholas.
Ikke ha skyldfølelse over å føle deg tilfreds.
Om det noen gang var en barmhjertig død, så var det din arme mors.
På tide å dra, Eleanor. Flyet går klokken tre.
Gjør ingenting. Ingenting.
- Hva var det? - Gjør ingenting.
Ingenting.
- Har du ombestemt deg? - Nei. Sveits.
Jeg har vel lov til å ha blandede følelser rundt dette?
Hun ba meg organisere dette, legene, samtykkebrevet...
Hun manipulerte meg, og så ombestemmer hun seg.
Hun er nok redd. Hun vil ikke gjøre det selv.
Hun vil at noen skal gjøre det.
Tro meg, jeg er fristet!
Hvorfor har de ingen bar? De ville tjent godt!
- Kom og snakk med henne. - Hva er vitsen?
Om hun hadde noe meningsfullt å si til meg, er det for sent nå.
Tenkte du på Eleanor?
Annette. Vi møttes i Frankrike, husker du?
- Ja. Håper du nyter familiehjemmet. - Det gjør vi!
Seamus hilser. Han bor på soverommet ditt nå.
Han ville gjerne være her, men han skriver på boken sin.
Hvordan tar du alt dette?
Jeg tenkte at livet er historien om ting vi følger med på.
Resten er bare emballasje.
Maya Angelou sier at meningen med livet -
- er påvirkningen vi har på andre mennesker, -
- enten vi får dem til å føle seg bra eller ikke.
Eleanor fikk alltid folk til å føle seg bra.
- Kanskje jeg tar med det i talen. - Det bør du! Min gave til deg.
Den gamle mannen med stokken der borte elsker Maya Angelou.
- Snakk med ham. Han heter Nick. - Det skal jeg!
For en dag for en begravelse! Det er prins Charles' bryllup!
Bare stikk dit med papp-periskop -
- og plastflagg om du tror det blir mer underholdende.
- Vakkert sted. - Jeg vurderer kremasjon her selv.
- Ikke ha hastverk. - Jeg tenkte å vente til jeg dør.
- Hvordan føler du deg? - Underlig opprømt.
Min mors død er det beste som har skjedd meg siden min fars død.
- Det er litt mer komplisert. - Du er psykiateren.
- Psykoterapeuten. - Samme.
Slikt komplett vås! Stå ved...
- Herregud, Nicholas Pratt. - "Farvel, din gamling."
"Én måtte dø først, det fryder meg at det ble deg!"
Det er mitt bidrag til den festlige åndelige verktøykassen din.
Er han ikke hysterisk?
Han innser ikke at vi lever i et kjærlighetsfullt univers, -
- og det elsker deg også, Nick!
Tenk at jeg er så glad for å se deg.
Hvem er disse pussige menneskene, og hvorfor er de her?
Fanatikere og heksedoktorer.
Unngå øyekontakt, vær nær meg, så kanskje vi overlever.
Hvem er han?
Ingen, om han ikke var min datters psykoanalytiker.
Han er et udyr!
- Vi begynner når du er klar. - 10 minutter.
- 10 minutter? - Folk ankommer fortsatt!
Akkurat i tide. Vi skulle starte showet, om jeg kan si det slik.
Det kan du ikke.
- Det er lenge siden. - Nesten et år.
- Har du sluttet å drikke igjen? - Ja, det er slutt nå.
Gratulerer. Det må være vanskelig nå.
Nei, en krise krever en helt.
Bakholdsangrepet kommer visst når ting går bra.
- Ironien har du ikke sluttet med. - Det er en seiglivet avhengighet.
Glem heroin, bare la meg mene to ting på en gang!
Jeg strever nok med å bruke nikotinplaster og røyke samtidig.
Ikke ta ironien, la meg ha litt sarkasme!
- Sarkasme betyr bare én ting. - Kvalitetsfrik.
Vi får gå inn, likene hoper seg visst opp.
Så spennende. Hvem opptrer?
Aner ikke. Mary organiserte det.
Så bedårende. Hun er mer som en mor enn din egen mor.
Hun var det, til hun fikk egne barn som avslørte meg.
Jeg må uansett brenne levningene av min eneste ekte mor.
Det er godt å se deg igjen. Jeg visste ikke om det ville skje.
Du skal vel ikke bo her?
Jeg tenker liksom at det er ungkarshulen min.
Det er et sånt sted folk drar til for å begå selvmord.
- Ja, tanken har... - Stopp. Vær seriøs.
Herregud, det er så dystert.
Elendighet er ikke noe afrodisiakum i vår alder.
Jeg kan ikke komme hit igjen.
Nei, jeg tror ikke du bør det.
Robert? Hva gjør du der inne?
Hei.
Jeg hørte deg ikke. Kom hit!
- Hva skjer? - Jeg plukker opp noen ting.
- Hvordan går det? - Ta med Thomas opp.
Men vi har jo ikke møttes, Robert. Hvordan går det? Hvordan er skolen?
- Hvor er Thomas? - Nå, takk.
Jeg sier ha det etterpå.
Bare noen få ting, om det er i orden.
Bare noen få familieklenodier til å lyse opp ungkarshulen.
Greit, ta hva du vil, dra hjem til deg selv og svim av der.
Jeg vil ikke at barna skal se deg slik!
Ikke tenk på lampen, jeg kjøper en ny, jævla lampe.
- La den være og gå hjem! - Hjem!
Så søtt av deg å anse det som hjemmet mitt.
- Jeg er ikke så heldig at jeg... - Dette er et helvete!
Du av alle burde vite at dette er utålelig!
Servicen er utålelig, støyen er utålelig...
Dette er utålelig, for faen!
Jeg er ikke Eleanor, og jeg står ikke -
- og ser på den motbydelige selvdestruksjonen din.
Jeg lar ikke guttene se på heller!
Det er for mye. Det har pågått for lenge!
Om du er fast bestemt på å drikke deg i hjel, -
- har du nå en leilighet å gjøre det i!
Pappa?
Du opplever delirium tremens. Vet du hva det er, Mr. Melrose?
Det ringer en bjelle.
Da vet du hva du kan forvente. Risting, svetting, hallusinasjoner.
Vi gir deg noe for å stabilisere hjertet, så du slipper anfallene.
Jeg kommer til å dø.
- Du kommer ikke til å dø. - Det er greit.
Jeg vil dø. Jeg vil dø.
Herregud. "Den åndelige verktøykassen."
For et fint valg for Eleanor.
Det er også en passende påminnelse om hennes sterke bånd -
- med det afroamerikanske folk.
Alle dere som er her i dag kjente Eleanor.
Hvis min Eleanor ikke er din, -
- da kan jeg bare si...
...slipp henne inn.
Jeg møtte Eleanor da vi fra Dublin Women’s Healing Drum Circle -
- dro ned til det vidunderlige huset hennes i Provence, -
- som mange av dere godt vet.
Da vi ankom, så vi henne sitte på terrasseveggen, -
- med hendene under lårene. Hun fremstod for all verden -
- som et ensomt, ungt barn som drømte om framtiden.
Snart kastet hun armene ut for å ta oss imot.
Men jeg glemte aldri førsteinntrykket av hennes barnlige uskyld.
Jeg klarer ikke å glemme at han er Davids sønn.
Minner han deg om ham?
I noen øyeblikk, når han er sint eller sarkastisk.
Det er heldigvis sjeldnere nå.
Snakker han til deg om ham?
Jeg tror ikke faren hans hjemsøker ham slik som før.
"Hjemsøker."
Kan jeg vise deg noe? Alene.
Jeg får mange brev. Som oftest ber folk om hjelp, -
- og jeg gir den om jeg kan. Dette er noe annet.
Hun bodde her som barn.
Hun virker svært skadet.
Ja. Hun er åpenbart en svært ulykkelig kvinne.
Alkoholen, depresjonen...
Men å komme til meg med det...
- Husker du henne? - Selvsagt!
Familien var sjarmerende. Hun var en glad og livlig liten pike.
David kunne være streng, men barna var alltid trygge.
Han var flink med barn. Leken, bare de ikke laget for mye støy.
Jeg vet bare at familien virket svært lykkelig.
De sa til meg at de hadde det hyggelig.
Hun sier at mannen din tuklet med henne.
Hvordan kunne han det?
Det var jo utenkelig. Bokstavelig talt utenkelig.
- Ingen mistanke? - Nei.
- Ingen tegn? - Slett ikke.
Det er det som gjør meg så sint. "Jeg tilgir deg."
Hun tilgir at jeg ikke beskyttet henne. Hvordan skulle jeg det?
Dette er jo atferd jeg ikke engang visste fantes.
Du må ikke nevne dette med et ord. Det vil bare forstyrre ham...
...alt dette snakket om skyld og tilgivelse.
Jeg vet hvilken tyrann faren hans kunne være.
Men jeg gjorde mitt aller beste -
- for å beskytte sønnen vår.
Er du våken?
Det... du fortalte meg da vi møttes.
Om faren din.
- Hva brakte det på bane? - Vi må snakke om det igjen.
Jeg har ikke noe mer å legge til.
Jeg synes du burde fortelle moren din det.
Beklager, jeg vet at det er vanskelig, og at du ikke vil.
- Hvorfor da? - Fordi...
Hun kan ikke gjemme seg for alltid.
"Da jeg var barn, snakket jeg som et barn."
"Jeg forstod som et barn."
"Men da jeg ble en mann, la jeg av meg det barnlige."
"For nå ser jeg som gjennom glass, dunkelt."
"Men så, ansikt til ansikt. Nå vet jeg stykkevis..."
- Ikke den gamle visa. Hvem er neste? - Du eller Patrick.
"...og nå står disse tre igjen. Tro, håp og kjærlighet," -
- "men den største av dem er kjærlighet."
- Vakkert sted. - Det er det.
- Kan jeg slå meg ned? - Ja, takk.
Jeg har prøvd ulike ordkombinasjoner. Ingen passer.
Kanskje jeg ikke skal tenke for mye og bare si det.
Når vi var her... Mens jeg var barn og vi kom hit ut...
Og i noen år etterpå. Far pleide...
Han pleide å voldta meg.
Meg også.
Jeg har ikke forberedt noen tale.
Som dere ser.
Mye har blitt sagt i dag om min mors uskyld.
Hvor barnlig hun var...
Alt jeg vet, er at da jeg var barn...
Da faren min...
Hvorfor gjorde hun ikke...
Hvordan kunne hun ikke...
Unnskyld, jeg klarer ikke dette.
Om jeg hører én til si hvor uskyldig hun var...
- Selv om hun ikke var det... - Nei, Mary, ikke gjør det.
Slutt! Dette er ikke sorg, dette er raseri!
Hjertet pulserer av det!
Hun visste det, hun må ha visst det!
Hun visste hvordan han var, -
- og så gjorde hun ikke det eneste viktige:
Å beskytte sønnen sin!
Jeg har vært en ubrukelig far -
- og mann, og jeg er lei meg.
Men jeg ville kjempet om jeg trodde noen ville skade barna!
Selv jeg ville gjort det. Elsker du noen, beskytter du dem.
Men moren min?
Ikke rart han holdt seg med henne!
Alle de barna i nærheten og en sønn attpåtil...
...han kunne vel ikke tro hvor heldig han var!
År og år og år med det...
Han gjorde hva han ville når han ville.
Ingen burde gjøre slikt mot andre.
Nei.
Herregud, Mary.
Jeg trodde jeg var blitt bedre. Jeg er slikt et jævla vrak.
TIL MINNE OM ELEANOR MELROSE
Hvor ofte vil du si du har selvmordstanker?
Hele tiden, da jeg var yngre. Jeg tvilte aldri på dem.
Da vi fikk guttene, var de mer som en hvisken.
På en stille kystvei. I spritbutikken.
Mens jeg kjørte på motorveien.
Og nå?
Jeg ser på vinduet og lurer på om denne etasjen er høy nok.
- Går dette bra? - Det finner vi ut.
- Pappa! - Thomas.
- Hvordan er den andre bestemoren? - Likedan.
Etter arveløsheten ville det vært hyklersk av meg å gå i begravelsen.
Selskapet er noe annet. Jeg vil støtte deg.
Det hjelper selvsagt at det er rett rundt hjørnet.
For en uvanlig tale, Patrick. Så veltalende.
Og så spennende å bli introdusert til en ny klubb i min alder!
Onslow Club! Jeg har aldri hørt om den.
- Er det din eldste? - Ja. Robert.
Så synd at David ikke er her og kan nyte sønnene dine.
Han ville ha sørget for at de ikke tilbrakte hele dagen foran TV.
Jeg husker den gangen vi så noen barn -
- praktisk talt føde et katodestrålerør.
Han sa: "Fryktelig hva strålingen kan gjøre med de små genitaliene."
Gå og finn moren din, du, Robert.
Hvordan har datteren din det, Nicholas? -
Bra, antar jeg. Vi har ikke snakket sammen på flere år.
Jeg tenker sånn på hvordan faren din ville ha nytt denne anledningen.
Trass i hans ulemper som far, mistet han aldri sansen for humor.
Det er lett å ikke miste det man ikke har.
Han så humoren i alt.
Han så humoren i alt som ikke var morsomt.
Ondskap og latter har alltid vært naboer.
Nære, uten å være incestuøse.
Faren din hadde en sjelden og dyrebar forakt -
- for de flestes meninger.
Jeg forstår at du savner min andre forelder, -
- men nå må jeg ta meg av dem som kom for å sørge over moren min.
Går det bra, Nick? Ble du litt forvirret?
Ikke kall meg Nick!
- Unnskyld. - Jeg får ikke puste.
Det er som om noen klemmer igjen strupen.
Å se det beistet Nicholas Pratt, -
- min fars representant, berøre Robert... Jeg orker ikke!
- Vin? Champagne? - Å, Gud!
- Han mener nei. - Kanskje senere.
Svært mye senere.
Herregud. Det er Amitriptyline! Hva faen gjør hun her?
Nei, jeg trenger frisk luft.
Jeg går meg en tur rundt kvartalet.
Saken er at jeg rett og slett avskyr barna mine.
Monstre, skrekkelige vesener.
Jeg har selvsagt spilt rollen min.
Jeg lå til sengs i 10 måneder uten å si et ord.
Når jeg begynte, kunne jeg ikke stoppe, for alt lå samlet opp.
Jeg våknet neste morgen på gjesterommet.
Det var menneskelige ekskrementer -
- smurt over alt det håndmalte tapetet.
Det gikk en stund før jeg forstod at det var mine.
Vi må være bevisste på alkoholikeren bak alkoholen.
Du kan ta brandyen ut av fruktkaken.
Du har fortsatt fruktkaken.
- Jeg tror ikke du kan det. - Hva?
Ta brandyen ut av fruktkaken.
Du kan ikke ta eggene ut av suffléen heller.
- Det er bare en metafor. - Bare en metafor?
- Den virker jo ikke! - Kan vi gå videre, Patrick?
Becky. Selvskadende, behandlingsresistent deprimert.
Patrick. Narsissistisk, schizoid, suicidal alkoholiker.
- Hvor mange medisiner får du? - Tre.
To antidepressiva og en beroligende.
- Jeg får åtte. - Da vinner vel du.
Jeg tror relasjonsproblemene mine stammer fra det -
- at den jeg er sammen med ikke vet om det.
Faen heller, Jill! Ikke rart du er her for niende gang.
- Du må be om unnskyldning. - Hvorfor det? Jeg mente det!
Det er derfor du må be om unnskyldning.
Jeg ville ikke mene det om jeg ba om unnskyldning.
Lat som til du får det til.
Faen!
Patrick!
Jeg så etter deg.
- De kaster meg ut. - Virkelig?
De sier jeg er en forstyrrende påvirkning. Jeg bidrar ikke.
Så klart jeg ikke bidrar, jeg er deprimert, for faen!
- Faen, jeg hater dette jævla stedet. - Rebecca.
Jeg kan ikke dra til foreldrene mine. Dette er søsteren min sin adresse.
Hun er bortreist, så jeg er der alene.
Miss Owen! Nå, takk!
Kom og finn meg.
Godt gjort. Du kom tilbake.
Jeg vil fortsatt dra. Med den servitøren der borte.
Herregud, se på henne.
Tror du, at om jeg sa at jeg trengte trøst...
- Ville hun kommet deg til unnsetning? - Det er verdt et forsøk.
Det viser seg at Fleur er en gammel venn av moren din.
- Ja, vi har møttes før... - Moren din reddet livet mitt!
Hun ga meg en jobb i en av veldedighetsbutikkene sine.
Det var der jeg fikk en av episodene mine.
Vi fikk inn en pelskåpe en morgen. En fantastisk sobelpels.
Jeg tok den på, tømte kassen, stengte butikken, praiet en drosje -
- og sa: "Kjør meg til Ritz!"
Jeg satt i Palm Court, drakk champagnecocktails -
- og snakket til alle som ville høre på.
Til slutt ble politiet tilkalt.
Moren din var den eneste jeg kunne ringe til.
Jeg lovet å aldri gjøre det igjen. Mange, mange ganger.
Du burde være svært stolt av henne.
Hun gjorde enormt mange gode gjerninger.
Hun berørte hundrevis av liv.
Takk for at du fortalte det.
- Er du? - Er jeg hva?
Er du stolt av moren din?
Jeg er ikke helt sikker.
Er du ikke sikker? Du er verre enn barna mine.
- Beklager, jeg må videre. - Drittunger, alle sammen!
Hva hadde galningen å si?
Hun antydet at det ikke er enkelt å konkludere om hva noens liv betyr.
Du kan nå en konklusjon om hva det betyr for deg.
Jeg har ingen konklusjon om noen av foreldrene mine.
Det høres slitsomt ut.
Er det ikke lettest å hate dem?
Jo, jeg prøvde det med faren min. Det går ikke.
Sannheten er at jeg føler alt.
Forakt, medynk, raseri, frykt og ømhet.
Ømhet?
Over tanken på hvor ulykkelige de var.
Så husker jeg at jeg har egne sønner, og forakten strømmer tilbake.
Jeg hater dødsfall. De går amok på eyelineren.
- Betydde moren min så mye? - Det handler ikke om henne.
Tårene bare presser seg på av begravelser og dumme filmer.
Ikke av det som trigger dem, men en slags generell tristhet.
Iblant er triggeren og tristheten samme sak, tror jeg.
Av og til.
Jeg undres hvordan det ville være å ha en ubetinget reaksjon på noe, -
- uten ironi og distanse. Bare det å føle noe spontant.
Spør ikke meg.
Nei.
Beklager, du kan egentlig ikke røyke her ute.
Virkelig? Det visste jeg ikke.
Det er pussig, for vi er jo ute.
Det er en del av klubben.
Røyking er forbudt overalt i klubben.
Da får jeg vel slukke den, da.
Nei, jeg gjør det.
- Jeg beklager det. - Det går bra. Jeg er vant til det.
Unnskyld meg. Beklager.
Jeg bare... lurte på om jeg kunne...
- Te eller kaffe? - Nei, det er noe annet, faktisk.
Jeg vet at det er begravelsen til moren min, -
- men kan jeg få nummeret ditt?
OM DU FØLER FOR Å GJØRE NOE SPRØTT LONDON W12 9JK
Hei! Drar du?
Jeg misunner deg ikke.
Jeg elsker dette stedet, det får meg vekk fra de fæle barna mine.
Jeg avskyr dem.
- Har du barn selv? - Unnskyld, jeg prøver...
Om jeg kan gi deg ett råd, så er det dette. Amitriptyline.
Det ga meg min eneste lykkelige stund, men jævlene gir meg det ikke.
Jeg prøver å ikke ta noe.
Ikke vær latterlig. Det er det beste stoffet. Amitriptyline!
Jeg forventet større oppmøte. Hun var elsket av mange.
Hun mistet kontakten da hun sluttet å snakke.
Det må ha vært fælt for henne -
- å ikke kunne si det hun ville, spesielt til Patrick.
Derfor må vi si hva vi føler mens vi ennå kan.
Nå sier de fleste engelskmenn: "Det var jo et muntert tema!"
Dere to er visst fortsatt limt sammen.
Ingen kan klare å ignorere barna sine like godt som du gjorde.
Mary!
Går du og finner Robert?
Vi kommuniserte alltid!
Husker du da du ringte meg på skolen for å si at pappa hadde dødd?
- Jeg sa det var fryktelig. - "Opp med humøret!"
Du sa: "Opp med humøret!"
Du ante ikke hvem jeg var hverken da eller nå.
Hvordan går det, kjære deg?
Med tanke på at datteren min nettopp bet av meg hodet...
Har hun hatt mentale problemer?
Hva behager?
Har du hatt mentale problemer?
- Har vi møttes før? - Jeg har en syvende sans for slikt.
Så, har du det?
Nei, jeg har ikke hatt mentale problemer.
Selv i denne degenerte tiden full av tilståelser og klager, -
- der vokabularet fra Freuds sludder er tømt -
- over hver samtale som eddik over en porsjon pommes frites, -
- velger noen av oss å ikke forsyne oss!
Som om det ikke var tåpelig nok at alle barn må være begavede, -
- så må de nå også være syke!
Et snev Asperger, litt autisme og dysleksi lusker rundt lekeplassen!
Arme små. Om de ikke kan tilstå at de blir misbrukt, -
- må de tilstå at de misbruker.
Vel, kjære... Jeg sier "kjære" ut fra den ukjente nedsatt-ærlighetslidelse.
Nei, jeg har aldri lidd det minste av mental sykdom, -
- fordi jeg er den umulige mannen, mannen som er aldeles frisk!
Psykoterapeuter flykter i mitt nærvær, -
- beskjemmet over humbugen sin. Ha deg vekk!
En måned på klinikken ville gjøre deg svært godt.
Det vil kle deg i ditt rette sinn.
Herre og menneskenes fader Tilgi oss våre tåpelige vaner
Herregud. Her er han!
Som et framlagt bevis i et rettsdrama.
- En heksedoktor! - Jeg hjelper til.
- Han snur datter mot far! - Han har virkelig slitt mentalt.
Finner på motbydelige fantasier og forurenser menneskelig fantasi -
- med morderiske babyer og incestuøse...
- Han hisset seg veldig opp. - Jeg ringer ambulanse.
"Truffet av eget våpen," som de sier.
Det ville kverket meg. Ber hun?
Det er snilt av henne.
Si ha det til faren din fra meg.
Hjerteattakk, visstnok. Den kalde nesen røper det.
Jeg blir med ham.
For en følelsesladet dag!
Ikke vær redd, Nick. Jeg forlater deg ikke.
- Jeg må gå. Jeg har en pasient. - Takk.
- Godt gjort. - Hva da?
- Det offentlige sammenbruddet? - I bransjen kalles det gjennombrudd.
Uten å bli californisk, så er jeg takknemlig.
Blir du med oss tilbake?
Du er veldig velkommen.
Nei, jeg ser dere til helgen.
Du kan bli med og spise middag. Bare oss fire. Veldig rolig.
Nei, jeg tror jeg skal legge meg. Det har vært en lang dag.
- Hvis du skifter mening... - Takk.
Du burde faktisk skifte mening. Det er det meninger er til for.
"...og nå tenker jeg at jeg er en møll!"
"Svært interessant," sier psykiateren.
"Hva fikk deg til å komme hit i dag?" Han sa: "Jeg så lyset i vinduet."
Den var god.
Spesialiserer du deg i disse jobbene på grunn av det gode humøret?
Det kan du si, men i fire måneder i fjor kom jeg meg ikke ut av sengen.
Jeg så ikke poenget.
Det er leit å høre.
Tro meg, Mr. Melrose, om en måned -
- vil du se tilbake på det og tenke: "Hva var det? Hva tenkte jeg på?"
Det var iallfall det som skjedde meg.
Er det her? Veldig fint.
De blir glade for å få pappa tilbake.
- Hvem? - Ungene. Lykke til, kompis.
Jeg vet at dette kan høres litt sprøtt ut, -
- men kan du kjøre meg tilbake?
- Til sykehuset? - Jeg tror ikke jeg er helt klar.
Faen heller. Dere, altså.
Frykt banket på døren.
Mot åpnet døren.
Og ingen var der!
Bare fortsett.
Herregud...
- Hallo? - Hallo, Patrick.
- Er det deg, Patrick? - Ja.
Det er Annette. Dårlig nytt. Nicholas klarte seg ikke.
Han sluttet å puste i ambulansen.
- Gråter du? - Nei, jeg er bare andpusten.
Jeg er selvsagt også veldig trist.
- En fantastisk mann, så unik. - La oss håpe det.
Tanken på en landsby full av Nicholas Pratt-er er ganske nifs.
Beklager, det gikk nettopp opp for meg at han var den siste.
Den siste i mine foreldres omgangskrets. Nå har alle dødd.
- Du får meg til å gråte! - Det trengs ikke.
Takk for det du sa i begravelsen. Et annet synspunkt var nyttig.
Hun var kanskje ikke en perfekt mor.
Det må gjøre deg sint.
De som fortjener mest skyld fortjener iblant mest medfølelse.
Ha det, Patrick.
Hvor er du, Patrick?
"Helene."
- Hallo? - Hallo, det er Patrick.
Jeg har gått lei av spøkelser og vil møte mennesker isteden.
Jeg forstår. Ok.
- Er det for sent å skifte mening? - Slett ikke.
Det er jo det meninger er til for.
Guttene blir glade for å se deg.
Jeg går på toalettet.
Ikke bruk lang tid.
Patrick?
Hvor er du, Patrick?
Patrick!
Kom og sett deg her.
Nei.
- Hva behager? - Nei.
Jeg gjør ikke som du sier mer.
Patrick. Ikke snakk slik til din kjære, gamle far.
Det er feil. Du er feil.
Ingen burde gjøre slikt mot noen.
Jeg...
Kjære vene...
Tekst: Eivor Bekkhus www.sdimedia.com